127mm kanón typu 3. roku
127mm/50 kanón typu 3. roku 五〇口径三年式一二糎七砲 五十口径三年式十二糎七砲 50-kókei 3-nen šiki 12-senči 7 hó | |
---|---|
![]() 127mm kanón typu 3. roku v dvouhlavňové lafetaci modelu B na přídi torpédoborce Sagiri (II. série Fubuki). Na vrcholu můstku se nachází věžička zaměřovače pro 127mm kanóny s dvoumetrovým dálkoměrem na samostatné platformě za věžičkou[1] | |
Typ | Lodní kanón |
Místo původu | ![]() |
Historie služby | |
Ve službě | 1928 – 1945 |
Používána | Japonské císařské námořnictvo |
Války | Druhá čínsko-japonská válka Druhá světová válka |
Historie výroby | |
Konstruktér | Čijokiči Hada[2] |
Navrženo | 1926[3] |
Výrobce | Kanón: Kure a Hirošima Lafetace: Kure a Jokosuka[2] |
Vyrobeno kusů | cca 700 kusů[3] |
Základní údaje | |
Hmotnost | 4245 kg samotný kanón se závěrem[3][4] 18 700 kg jednohlavňové lafetace 32 500 kg dvouhlavňové lafetace[3] |
Délka | 6483 mm celkem[3] |
Délka hlavně | 6350 mm hlaveň[3] |
Obsluha | Jednohlavňová lafetace: 10 mužů Dvouhlavňová lafetace: 16 mužů[3] |
Typ náboje | dělený Délka granátu: 437 mm Hmotnost granátu: 7,7 kg korditu[3] |
Ráže | 127 mm |
Závěr | šroubovací typu Welin[3] |
Náměr | Podle lafetace od -5° či -7° až +40°, či až do +75°[3] |
Odměr | Zbraně na přídi a zádi: cca 150° na obě strany[3] |
Kadence | 5 až 10 ran/min[3] |
Úsťová rychlost | tříštivo-trhavé a zápalné granáty: 910 m/s[4] nebo 915 m/s[3] osvětlovací granát: 750 m/s protiponorkový granát: 250 m/s[3] |
Maximální dostřel | Tříštivo-trhavé granáty: 18 380 m při elevaci 45° 12 200 m dostup při elevaci 75°[3] Podle O-54(N) dostup 11 500 m bez udání elevace[4] Protiponorkový: 4 300 m při elevaci 40°[3] |
Zásobování municí | Torpédoborce: 120 až 150 nábojů/hlaveň[3] |
127mm kanón typu 3. roku japonského císařského námořnictva byl lodní kanón vyvinutý ve dvacátých letech 20. století a nasazený za druhé světové války. Měl ráži 127 milimetrů, hlaveň délky 50 ráží (6350 mm) a používal dělený náboj. Hlavní dělostřelecká výzbroj torpédoborců císařského námořnictva od třídy Fubuki až po Júgumo a Šimakaze se zakládala právě na těchto kanónech v jednohlavňovém a dvouhlavňovém uspořádání.
Oficiální označení po přeznačení v roce 1929 bylo 50-kókei 3-nen šiki 12-senči 7 hó (五〇口径三年式一二糎七砲 nebo 五十口径三年式十二糎七砲 ~ 50kaliberní 12,7 cm kanón typu 3. roku).
Vývoj a nasazení
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/fb/BL_6_inch_Mk_XXIII_gun_breech_open_HMS_Belfast-2.jpg/220px-BL_6_inch_Mk_XXIII_gun_breech_open_HMS_Belfast-2.jpg)
V roce 1914, ve třetím roce éry Taišó (proto typ 3. roku: 三年式 3-nenšiki), zavedlo císařské námořnictvo nový šroubový závěr typu Welin (tj. s odstupňovaným přerušovaným závitem), který následně využilo několik nových kanónů (např. 200mm kanón typu 3. roku).[3][5] Dělostřelecký konstruktér Čijokiči Hada pak ve dvacátých letech navrhl další nový kanón[2] v nové ráži, ale se stejným typem závěru a císařské námořnictvo zařadilo kanón do výzbroje v roce 1926 jako 12 cm kanón typu 13. roku. Třináctého listopadu 1929 byl kanón přeznačen na 12,7 cm kanón typu 3. roku.[5]
Byl to první lodní kanón císařského námořnictva v ráži 127 mm. Spolu s lafetací těchto nových kanónů do tří uzavřených dvouhlavňových věží na nových torpédoborcích třídy Fubuki (první jednotka vstoupila do služby 30. června 1928[6]) tak císařské námořnictvo předběhlo všechny ostatní.[7] Nesly je i následující japonské torpédoborce – kromě posledních tříd Akizuki a Macu – a jako takové se dočkaly nasazení během druhé čínsko–japonské války a druhé světové války. Nesly je též torpédovky třídy Čidori, ale pro takto malá plavidla byly 127mm kanóny příliš těžké, což přispělo k převrácení torpédovky Tomozuru v bouři 12. března 1934. Po tomto incidentu byla třída Čidori přezbrojena na starší, ale lehčí, 120mm kanóny typu 3. roku.[8]
Popis
Hlaveň
Plášťová hlaveň se skládala ze tří prstenců, které byly u pozdějšího modelu zredukovány na dva. Šroubovací závěr typu Welin se otevíral do boku – v dvouhlavňové lafetaci u levého kanónu doleva a u pravého doprava. Vývrt hlavně měl délku 5351 mm a byl tvořen 36 drážkami 1,52 mm x 6,63 mm. Pole mezi drážkami mělo šířku 4,45 mm. Drážkování bylo konstantní a jeden závit měl hloubku 28 ráží (3556 mm).[3] Životnost hlavně byla přibližně 550 výstřelů.[9]
Nábojová komora měla 16 dm3[3] a při výstřelu v ní (podle DiGiuliana) vznikal tlak 2840 kg/cm2, respektive 2800 kg/cm2 (podle 0-47(N)-1).[9]
Dělo bylo nabíjeno manuálně při elevaci +5 až +10 °.[3][10]
Munice
Kanón používal dělený náboj a postupem času bylo pro něj zavedeno do výzbroje (minimálně) těchto sedm typů granátů:
- Trhavý granát typu 0 (零式通常弾 rei-šiki cúdžódan, doslova „běžný granát typu 0“) s hlavovým nárazovým zapalovačem typu 88 (弾頭着発信管 dantó čakuhacu šinkan) nebo hlavovým mechanickým časovým zapalovačem typu 91 modifikace 1 (機械時限信管 kikai džigen šinkan; roku 1944 zjednodušeným a přeznačeným na typ 4 model 1).[11] Granát byl plněn 1,88 kg šimose nebo (po roce 1931) trinitroanisolu (TNA).[3][12][13] Ostré granáty měly kaštanově hnědé tělo a bílou špičku.[12]
- Trhavý granát typu 1 (一式通常弾 iči-šiki cúdžódan) pro protiletadlovou palbu s hlavovým mechanickým časovým zapalovačem typu 91 modifikace 1 (1944 přeznačeným na typ 4 model 3).[11] Náplň tvořilo 2,2 kg trinitroanisolu (TNA).[3][12][13] Ostré granáty měly kaštanově hnědé tělo a bílou špičku.[12]
- Zápalný granát typu 3[14] (五十口径十二糎七砲三式焼霰弾 50-kókei 12-senči 7 hó 3-šiki šósandan[15], též 3式通常弾 san-šiki cúdžódan[14]) s hlavovým mechanickým časovým zapalovačem typu 91[11][14] pro protiletadlovou palbu. Obsahoval 43 kusů zápalných submunice na bázi hořčíku (složení směsi bylo stejné, jako u 460mm san-šiki dan) o délce 50 mm a průměru 20 mm. Po explozi granátu v předem nastavené vzdálenosti byly zápalné tyčinky rozmetány do okolí a půl sekundy poté začaly hořet, přičemž vytvořily ohnivý kužel (spolu se střepinami granátu) o délce 54 metrů. Byl zaveden do výzbroje v roce 1943.[14] Ostré granáty měly červené tělo a bílou špičku.[12]
- Zápalný granát typu 4[14] s hlavovým mechanickým časovým zapalovačem typu 91 modifikace 1.[11] Náplň tvořil bílý fosfor.[14] Ostré granáty měly červené tělo a bílou špičku.[12]
- „Protiponorkový“ s plochou špičkou z roku 1943. Plochá špička umožňovala granátu pokračovat vpřed ještě nějakou dobu po dopadu do vody a zlepšovala tak pravděpodobnost zasažení cíle pod vodou (resp. pod čarou ponoru).[3][16]
- Osvětlovací granát B1 (照明弾乙 šómeidan ocu) s jednou světlicí o svítivosti 680 000 kandel.[3][17][18] Po iniciaci hlavovým mechanickým časovým zapalovačem typu 91 modifikace 1[11] byla světlice vymetena z těla granátu dozadu a bržděna padáčkem.[17] 1,09 kg náplň světlice tvořila směs hořčíku (53 %), dusičnanu barnatého (42,5 %), včelího vosku (3,5 %) a šťavelanu sodného (1 %).[19] Granáty měly červené tělo a bílou špičku.[12]
- Cvičný časovaný (時限演習弾 džigen enšúdan) s hlavovým mechanickým časovým zapalovačem typu 89.[20] Černé tělo a bílá špička.[12]
Během války probíhal vývoj nového protiletadlového granátu, který měl mít větší dostřel díky delšímu a špičatějšímu tvaru. Před koncem války se podařilo dokončit testy a byla zahájena produkce.[3][21]
Prachovou nálož tvořil jeden hedvábný vak,[22] který v běžné velikosti obsahoval 7,7 kg prachu. Tím byl nejprve bezkouřový prach typu 13. roku (značený též jako DC ~ německý kordit) a od roku 1931 stabilnější bezkouřový prach typu 90 (F1 nebo F2).[3][23]
Lafetace
Na lodích císařského námořnictva se 127mm kanón typu 3. roku používal v celkem šesti různých elektrohydraulicky[24] ovládaných nestabilizovaných[25] lafetacích: čtyřech dvouhlavňových a dvou jednohlavňových:[3]
# | Typ | Použití | Obsluha | Hmotnost | Rozsah elevace | Rychlost změny elevace |
---|---|---|---|---|---|---|
Jednohlavňové | A | Hacuharu Čidori | 10 mužů | 18 700 kg | -7 ° až +55 ° | až 24 °/s |
B | Širacuju | |||||
Dvouhlavňové | A | Fubuki (I. série) | 16 mužů | 32 500 kg | -5 ° až +40 ° | až 27 °/s Každý kanón v samostatném lůžku, takže mohly měnit elevaci nezávisle na sobě |
B | Fubuki (II. a III. série) Hacuharu (B mod. 2)[26] Čidori | -5 ° až +75 ° | ||||
C | Ariake[26] Širacuju Asašio Kageró | -7 ° až +55 ° | ||||
D | Júgumo Šimakaze | -7 ° až +75 ° | ||||
Není-li řečeno jinak, data podle DiGiuliana[3] |
Všechny lafetace byly uzavřené a poskytovaly obsluze ochranu před nepřízní počasí, střepinami a bojovými plyny.[3] První lafetace (dvouhlavňový typ A na Fubuki) měly stěny silné 9 až 12 mm. U modelu B byla z důvodu úspory hmotnosti tloušťka stěn redukována na pouhé 3,2 mm. Takto slabé stěny ale nedokázaly odolat vlnobití a musely být dodatečně zesíleny.[26]
Ve všech lafetacích byly granáty dopravovány k dělu pomocí výtahu[3] poháněného elektromotorem,[27] zatímco prachové nálože byly podávány manuálně. Rychlost otáčení věží byla 4 až 6 °/s.[3]
Systém řízení palby
Torpédoborce používaly k řízení palby 127mm kanónů typu 3. roku metodu centrálního řízení palby „sleduj zaměřovač“ (cuibi haššin, follow the pointer),[28] která byla většinou založená na zaměřovači (方位盤 hóiban) typu 94.[29][30] Zaměřovač typu 94 doplňoval zjednodušený dělostřelecký počítač (biodoban) typu 94.[31]
V roce 1942 byl pro 127mm kanóny testován nový systém řízení palby typu 2 (ex typ 94 model 6), který měl být použitelný i k vedení protiletadlové palby, ale stavba nových torpédoborců s těmito zaměřovači se již neuskutečnila.[29][32]
Hodnocení
Podle 0-47(N)-1 byly výkony 127mm kanónů typu 3. roku hodnoceny císařským námořnictvem jako excelentní, ale s příliš velkým rozptylem salvy při dopadu.[33] Kvůli pomalému otáčení a malé kadenci bylo použití těchto kanónů pro vedení protiletadlové palby značně problematické.[34] V letech 1943 a 1944 tak došlo na přežívajících torpédoborcích k sejmutí jedné dělové lafetace na zádi a jejímu nahrazení za 25mm kanóny typu 96 (většinou 2xIII). Pouze torpédoborce, které nesly dvouhlavňové lafetace typu D s elevací až 75 ° (čili Júgumo a Šimakaze), si své 127mm kanóny ponechaly.
Nástupci
Posledními torpédoborci císařského námořnictva, které byly vyzbrojeny 127mm kanóny typu 3. roku, byly třída Júgumo (typ A) a Šimakaze (typ C). Současně s nimi stavěné torpédoborce tříd Akizuki (typ B) a Macu (typ D) ale nesly 100mm kanóny typu 98, respektive 127mm kanóny typu 89, které lépe vyhovovaly požadavkům na vedení protiletadlové palby.
Odkazy
Reference
V tomto článku byly použity překlady textů z článků 12.7 cm/50 Type 3 naval gun na anglické Wikipedii a 50口径三年式12.7センチ砲 na japonské Wikipedii.
- ↑ 図解 日本の駆逐艦 (Mechanism of Japanese Destroyers). : 光人社. (図解・軍艦シリーズ) ~ Zukai Nippon no kučikukan (Mechanism of Japanese Destroyers). [s.l.]: Kódžinša, 1999. (Zukai: Gunkan širi–zu; sv. 4). ISBN 978-4769808985. S. 20 až 31. (japonsky)
- ↑ a b c Reports of the U. S. Naval Technical Mission to Japan 1945 – 1946: 0-47(N)-1 Japanese Naval Guns and Mounts-Article 1, Mounts Under 18”. Washington, D. C.: U.S. Naval History Division, 1974. Dostupné v archivu pořízeném dne 2015-09-24. S. 22. (anglicky)
- ↑ a b c d e f g h i j k l m n o p q r s t u v w x y z aa ab ac ad ae af ag ah DIGIULIAN, Tony. Japan: 12.7 cm/50 (5") 3rd Year Type [online]. navweaps.com, rev. 2016-12-19 [cit. 2016-12-30]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ a b c Reports of the U. S. Naval Technical Mission to Japan 1945 – 1946: O-54(N) Japanese Naval Guns. Washington, D. C.: U.S. Naval History Division, 1974. Dostupné v archivu pořízeném dne 2017-01-03. S. 18. (anglicky)
- ↑ a b LACROIX, Eric; WELLS II, Linton. Japanese Cruisers of the Pacific War. Annapolis, Maryland: Naval Institute Press, 1997. ISBN 0-87021-311-3. S. 754. (anglicky)
- ↑ NISHIDA, Hiroshi. Fubuki class 1st class destroyers [online]. [cit. 2017-01-09]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ EVANS, David C.; PEATTIE, Mark R. Kaigun: strategy, tactics, and technology in the Imperial Japanese Navy, 1887-1941. Annapolis, Maryland: Naval Institute Press, 1997. ISBN 978-0-87021-192-8. S. 221. (anglicky)
- ↑ LENGERER, Hans. The Tomozuru Incident. In: JORDAN, John. Warship 2011. London: Conway, 2011. ISBN 978-1-84486-133-0. S. 160 až 163. (anglicky)
- ↑ a b Reports of the U. S. Naval Technical Mission to Japan 1945 – 1946: 0-47(N)-1 Japanese Naval Guns and Mounts - Article 1, Mounts Under 18”. Washington, D. C.: U.S. Naval History Division, 1974. S. 12. (anglicky)
- ↑ 0-47(N)-1, str. 19
- ↑ a b c d e Lacroix & Wells, str. 765 a 766
- ↑ a b c d e f g h Lacroix & Wells, str. 763
- ↑ a b Reports of the U. S. Naval Technical Mission to Japan 1945 – 1946: 0-19 Japanese Projectiles General Types. Washington, D. C.: U.S. Naval History Division, 1974. S. 9. (anglicky)
- ↑ a b c d e f Lacroix & Wells, str. 761
- ↑ 0-19, str. 12 a 17-18
- ↑ a b 0-19, str. 18, 20 a 22
- ↑ Lacroix & Wells, str. 762
- ↑ Lacroix & Wells, str. 762 a 763
- ↑ Lacroix & Wells, str. 765
- ↑ 0-19, str. 7
- ↑ Lacroix & Wells, str. 769
- ↑ Lacroix & Wells, str. 768
- ↑ 0-47(N)-1, str. 14
- ↑ 0-47(N)-1, str. 17
- ↑ a b c PRESTON, Antony; JORDAN, John; DENT, Stephen. Warship 2007. Annapolis: Naval Institute Press, 2007. Dostupné online. ISBN 9781844860418. Kapitola The japanese destroyers of the Hatsuharu class, s. 104. (anglicky)
- ↑ Preston & Jordan & Dent, str. 105
- ↑ 0-47(N)-1, str. 16 a 17
- ↑ a b Lacroix & Wells, str. 770
- ↑ Mechanism of Japanese Destroyers, str. 5 až 25
- ↑ Reports of the U. S. Naval Technical Mission to Japan 1945 – 1946: O-31 Japanese Surface and General Fire Control. Washington, D. C.: U.S. Naval History Division, 1974. S. 6. (anglicky)
- ↑ O-31, str. 5
- ↑ 0-47(N)-1, str. 22
- ↑ 0-47(N)-1, str. 41
Literatura
- Reports of the U. S. Naval Technical Mission to Japan 1945 – 1946. Washington, D. C.: U.S. Naval History Division, 1974. Dostupné v archivu pořízeném dne 2014-12-11. Dostupné také na: [1]. (anglicky)
- Kapitola O-31 Japanese Surface and General Fire Control
- Kapitola 0-47(N)-1 Japanese Naval Guns and Mounts-Article 1, Mounts Under 18”
- Kapitola O-54(N) Japanese Naval Guns
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu 127mm kanón typu 3. roku na Wikimedia Commons
- DIGIULIAN, Tony. Japan: 12.7 cm/50 (5") 3rd Year Type [online]. navweaps.com, rev. 2016-12-19 [cit. 2016-12-30]. Dostupné online. (anglicky)
- Japanese Naval Ordnance: 5"/50 caliber [online]. combinedfleet.com [cit. 2016-12-30]. Dostupné online. (anglicky)
- 五十口径三年式十二糎七砲 [online]. navgunschl.sakura.ne.jp, rev. 2017-11-19 [cit. 2018-04-19]. Dostupné online. (japonsky)
Výzbroj plavidel Japonského císařského námořnictva | |
---|---|
Nad 400 mm: | 410mm kanón typu 3. roku • 460mm kanón typu 5. roku • 480mm kanón typu 5. roku • 410mm kanón typu 90* • 460mm kanón typu 94 • 510mm kanón typu 98* |
„36 cm“: | 356mm kanón typu 41. roku • 356mm kanón typu 43. roku |
„32 cm“: | 320mm kanón typu 41. roku |
„31 cm“: | 310mm kanón typu 0* |
„30 cm typu 41. roku“: | 40kaliberní • 45kaliberní • 50kaliberní |
„25 cm typu 41. roku“: | 40kaliberní • 45kaliberní |
„20 cm“: | 20cm/12 • Typ 41. roku • Typ 3. roku č. 1 • Typ 3. roku č.2 |
15,5 cm: | Typ 3. roku |
„15 cm typu 41. roku“: | 40kaliberní • 45kaliberní • 50kaliberní |
14 cm: | Typ 3. roku • Typ 11. roku |
12,7 cm: | |
12 cm: | |
10 cm: | Typ 88 • Typ 98 |
„8 cm“/76,2 mm: | |
25 a 40 mm: | 25mm kanón typu 96 • 40mm kanón typu HI • 40mm kanón typu 5 |
Kulomety | 6,5mm kulomet typu 3. roku • 7,7mm kulomet typu RU a typu 92 • 7,7mm kulomet typu HI • 12,7mm kulomet typu HI • 13,2mm kulomet typu 93 |
Prostředky řízení palby | Sokutekiban • Henkjo ricuban • Kjori tokei |
* – typové označení není známo nebo nebylo přiděleno, použito pojmenování užité DiGiulianem ** – pouze pozemní lafetace |