Litevské Muzeum okupace a bojů za svobodu
Muzeum okupace a bojů za svobodu | |
---|---|
![]() Okupacijų ir laisvės kovų muziejus | |
Údaje o muzeu | |
Město | Vilnius |
Adresa | Vilnius, Litva |
Založeno | 2. července 2010 |
Zeměpisné souřadnice | 54°41′16,36″ s. š., 25°16′14,13″ v. d. |
![]() | |
Webové stránky | |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. | |
Tento box:
|
Muzeum okupace a bojů za svobodu (litevsky Okupacijų ir laisvės kovų muziejus) ve Vilniusu bylo založeno v roce 1992 z rozhodnutí ministra kultury a školství a předsedy Litevského svazu politických vězňů a deportovaných. V roce 1997 bylo převedeno na Litevské středisko pro výzkum genocidy a odboje (Genocide and Resistance Research Centre of Lithuania). Muzeum se nachází v bývalém sídle KGB naproti Lukiškého náměstí, proto se mu neformálně říká Muzeum KGB.[1]
Poslání muzea
Muzeum se věnuje především shromažďování a vystavování dokumentů týkajících se padesátileté okupace Litvy Sovětským svazem, protisovětských litevských partyzánů a obětí zatýkání, deportací a poprav, k nimž v tomto období došlo. V letech 1992-2018 bylo muzeum známé jako Muzeum obětí genocidy, což odráží rozšířenou definici pojmu "genocida" používanou Centrem pro výzkum genocidy a odporu, ačkoli tyto události považuje za genocidu jen několik historiků. Holokaustu Židů v Litvě, tedy události, která je všeobecně považována za genocidu, je věnována jen malá část prostoru. V roce 2018 bylo proto muzeum přejmenováno na Muzeum okupace a bojů za svobodu.[2]
Sbírky
Nenásilný aspekt odboje představují různé knihy, samizdatové publikace, dokumenty a fotografie. Sbírka týkající se ozbrojeného odboje Lesních bratří zahrnuje dokumenty a fotografie partyzánů. V části věnované obětem deportací, zatýkání a poprav jsou uloženy fotografie, dokumenty a osobní věci; tato sbírka je průběžně rozšiřována dary veřejnosti, která vidí v muzeu nejlepší způsob uchování materiálů.
Historie budovy
V 19. století byla Litva součástí Ruského impéria. V budově dokončené v roce 1890 původně sídlil soud vilenské gubernie. Německé císařství ji využívalo během okupace země za první světové války. Po vyhlášení nezávislosti sloužila jako odvodní středisko pro nově vzniklou litevskou armádu a jako velitelství vilniuského velitele. Během litevských válek za nezávislost město nakrátko obsadili bolševici a v budově sídlily komisariáty a revoluční tribunál. Po Želigowského vzpouře v roce 1920 byl Vilnius a jeho okolí připojen k Polsku a v budově sídlil soud pro Vilenské vojvodství.
V roce 1940 byla Litva napadena Sovětským svazem a po ultimátu se stala sovětskou socialistickou republikou. Následovalo masové zatýkání a deportace a suterén budovy se stal vězením. V roce 1941 zemi napadlo nacistické Německo; v budově pak sídlilo gestapo. Z této doby se zachovaly nápisy na stěnách cel. V roce 1944 zemi znovu obsadili Sověti a od té doby až do obnovení nezávislosti v roce 1991 budovu využívala KGB, která zde měla kanceláře, vězení a výslechové centrum. Od roku 1944 do počátku 60. let 20. století bylo ve sklepení popraveno přes 1 000 vězňů, z toho asi třetina za odpor proti sovětské okupaci. Většina ze 767 popravených v letech 1944-1947 byla pohřbena v masovém hrobě v Tuskulenajském zámečku (Tuskulėnų dvaras), který prošel rekonstrukcí a je v něm umístěna pobočka muzea.[3]
Kromě sídla muzea nyní budova slouží jako soudní budova a jako sídlo Litevského zvláštního archivu.[4]
Expozice
- Zadržovací cela
- Vězeňská cela
- Svěrací kazajka
- Popravčí místnost
- Expozice Holokaustu Židů
Litevské centrum pro výzkum genocidy a odporu
Litevské centrum pro výzkum genocidy a odporu (LGGRTC) je státní subjekt, který se zabývá studiem genocidy, zločinů proti lidskosti a válečných zločinů v Litvě; studiem pronásledování místních obyvatel okupačními režimy; studiem ozbrojeného a neozbrojeného odporu proti okupačním režimům; iniciováním právního hodnocení činnosti organizátorů a vykonavatelů genocidy; připomínáním památky bojovníků za svobodu a obětí genocidy. Středisko rovněž koordinuje výzkumné činnosti v této oblasti, které provádějí jiné subjekty. Spravuje také Oddělení historické paměti, jehož součástí je Muzeum okupace a bojů za svobodu.
LGGRTC se podílí na realizaci národních programů (např. Rok připomenutí bojů za svobodu a jejich obětí, Rok připomenutí obětí holokaustu v Litvě), zahraniční agendou (např. péče o hroby litevských deportovaných a politických vězňů a o památníky označující místa jejich pohřbení) a aktivitami mezinárodních pracovních skupin a institucí (např. Platform of European Memory and Conscience). Aktivně spolupracuje s obdobnými zahraničními subjekty, např. s polským Ústavem národní paměti (IPN), českým Ústavem pro studium totalitních režimů a ruským Výzkumným a informačním centrem Memorial.[5]
V letech 2012-2018 zveřejnilo LGGRTC registry litevských spolupracovníků KGB, ale vzhledem ke skartaci některých osobních spisů a nedostupnosti archivů KGB v Rusku nabádá ke kritickému přístupu. Z celkového počtu 1669 evidovaných agentů je nejméně 37 jmen sporných a u některých dalších existují doklady, že spolupracovali s NKVD jako dvojití agenti partyzánů z Lesního bratrstva.[6]
Kontroverze
Až do roku 2011 neexistovala v Muzeu obětí genocidy žádná expozice věnovaná Holokaustu, přestože v Litvě bylo zabito více Židů než v Německu, a to jak v relativních, tak absolutních číslech. Krátce před příchodem německých vojsk i bezprostředně po něm se Litevci dopouštěli násilností proti Židům. V červnu a červenci 1941 začaly oddíly německých SS Einsatzgruppen spolu s litevskými pomocníky vyvražďovat litevské Židy. Do konce srpna 1941 byla většina Židů na litevském venkově zastřelena. Do listopadu 1941 Němci zmasakrovali také většinu Židů, kteří byli soustředěni v ghettech ve větších městech. Přeživších 40 000 Židů bylo soustředěno v ghettech Vilna, Kovno, Šiauliai a Svencionys a v různých pracovních táborech v Litvě.[7]
V červnu 1940 vstoupila sovětská Rudá armáda do Litvy a plně ji připojila k Sovětskému svazu. Sověti zahájili kampaň teroru zaměřenou na lidi, kteří byli prohlášeni za nepřátele komunismu. V atmosféře bezpráví a extrémního násilí docházelo k čistkám a popravám politiků, intelektuálů a vůdců komunit. Sověti také začali znárodňovat farmy, továrny a doly a v rámci své hospodářské strategie přesouvali lidi i zařízení do vnitrozemí. Desítky tisíc Litevců poslali na Sibiř k internaci do pracovních táborů (gulagů). Úmrtnost mezi deportovanými - 7 000 z nich byli Židé - byla mimořádně vysoká. Přestože tito Židé čelili drsným podmínkám, kvůli nimž mnozí zemřeli, nebyli systematicky vyvražďováni.[8]
Jen málo historiků se domnívá, že sovětské represe vůči Litevcům představovaly genocidu. V reakci na mezinárodní kritiku byla v roce 2011 v Muzeu doplněna malá expozice popisující Holokaust Židů v Litvě. Těch žilo před válkou v Litvě kolem 200 000, ale konce války se dožilo jen asi 5 % z nich. Muzeum změnilo svůj název na Muzeum okupace a bojů za svobodu v dubnu 2018, poté co Rod Nordland v deníku The New York Times citoval Dovida Katze, podle něhož je muzeum "verzí popírání holokaustu 21. století" a od roku 2020 se "téměř výhradně zaměřuje na vyvražďování litevského nežidovského obyvatelstva, zatímco pachatelé holokaustu jsou vychvalováni jako oběti v boji svých zemí proti sovětské okupaci".[9]
V reakci na dopis sedmi velvyslanců zemí EU, kteří Litvu obvinili z falšování historie, historik Algimantas Kasparavičius uvádí, že o původním názvu Muzea obětí genocidy rozhodla veřejnost v době znovuzískání státní nezávislosti. Téma Holokaustu Židů nesmí být zapomenuto a informuje o něm Muzeum historie Židů Vilna Gaon, které stát založil už roku 1989.[10] Během sovětské okupace Litva ztratila kolem 800 000 obyvatel, přičemž asi 300 000 z nich skončilo ve vězení, Gulagu nebo v emigraci. Ministr zahraničí Audronius Ažubalis připomněl, že "o zločinech nacismu ví každý, ale o zločinech totalitního komunistického režimu ví jen část Evropy."[11] Evropský parlament vydal v září roku 2019 usnesení o "významu evropské paměti pro budoucnost Evropy", v němž konkrétně vyzval Rusko, aby se "vyrovnalo se svou tragickou minulostí".[12]
Reference
- ↑ KGB Museum
- ↑ Milena Andrukaitytė, The Museum of Genocide Victims has been renamed the Museum of Occupations and Freedom Fights, Culture News, 2018
- ↑ bývalá popravčí komora, Genocide and Resistance Research Centre of Lithuania
- ↑ Lithuanian Special Archives[nedostupný zdroj]
- ↑ The Genocide and Resistance Research Centre of Lithuania
- ↑ LGGRTC: More about publishing the KGB documents
- ↑ United States Holocaust Memorial Museum: The Holocaust in Lithuania
- ↑ The Holocaust in Lithuania
- ↑ Rod Norland, "Where The Genocide Museum Is (Mostly) Mum on the Fate of Jews", The New York Times, March 30, 2018
- ↑ Vilna Gaon Museum of Jewish History
- ↑ Holocaust exhibition tries to resolve historical "misunderstanding", Delfi, 17.12.2010
- ↑ Adelaine Roache, Olivia B. Waxman, World War II in Europe Ended 75 Years Ago—But the World Is Still Fighting Over Who Gets to Say What Happened, Time, 8.5.2020
Literatura
- Gerhard Wettig, Stalin and the Cold War in Europe, Rowman & Littlefield, Landham, Md, 2008, ISBN 0-7425-5542-9
- Simon Sebag Montefiore, Stalin: The Court of the Red Tsar, 848 s., Vintage ed., 2005, ISBN 1400076781
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Muzeum okupace a bojů za svobodu na Wikimedia Commons
- The Holocaust in Lithuania