A háború művészete
![]() | A szócikk keleti írásjegyeket tartalmaz. Többnyelvű támogatás nélkül a kelet-ázsiai írásjegyek helyén négyszög, kérdőjel vagy más értelmetlen jel áll. |
![]() | Ebben a szócikkben a mandarin nyelvű szavak pinjin és magyaros átírása között ide kattintva szabadon lehet választani. |
A háború művészete | |
![]() | |
A Szun-ce ping-fa (Sunzi bingfa) ókori formátumát idéző, bambuszcsíkokra írott, modern fakszimile kiadása | |
Szerző | Szun Vu (Sun Wu) |
Eredeti cím | Szun-ce ping-fa (Sunzi bingfa) |
Ország | A hadakozó fejedelemségek kori Kína |
Nyelv | klasszikus kínai nyelv |
Téma | harcászat, hadszervezés és katonapolitika |
Műfaj | hadtudományos kézikönyv |
Sorozat | A hadművészeti kánon hét könyve |
Kiadás | |
Kiadás dátuma | kb. i. e. 4. század |
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz A háború művészete témájú médiaállományokat. | |
Sablon • Wikidata • Segítség |
Átírási segédlet | |
Szun-ce ping-fa | |
Kínai átírás | |
Hagyományos kínai | 孫子兵法 |
Egyszerűsített kínai | 孙子兵法 |
Mandarin pinjin | Sūnzĭ bīngfǎ |
Wade–Giles | Sun-tzu ping-fa |
Kantoni jűtphing | Syun1 zi2 bing1 faat3 |
A háború művészete (más lehetséges fordításban: A hadviselés törvényei, A hadviselés szabályai, A hadviselés művészete, A hadviselés tudománya) nemcsak a kínai, hanem az egész világ hadtudományos irodalmának egyik legrégebbi és legnagyobb hatású alkotása. A mű logikusan szerkesztett fejezeteiben a szerző a hadviselés olyan alapvető kérdésköreit tárgyalja, mint a diplomácia a különböző államok között, a hadviselés gazdasági feltételei, konkrét taktikai és hadműveleti problémák, terepviszonyok és a hírszerzés. Noha a hagyomány a mű szerzőjének a legendás hadvezért, Szun-cé (Sunzi)t, vagyis Szun (Sun) mestert (teljes nevén: Szun Vu (Sun Wu) (孫武); kb. i. e. 544 – i. e. 496) tartja, akinek a neve a mű eredeti címében is szerepel, a modern filológiai kutatások szerint aligha keletkezhetett a Hadakozó fejedelemségek koránál (i. e. 4–3. század) régebben.
Szerzősége, keletkezése
![]() | Bővebben: Szun-ce |
A hadművészeti, katonai irodalom Kínában a Csou (Zhou)-kor utolsó szakaszában, a Hadakozó fejedelemségek idején (i. e. 403-221) született meg. Az ekkor megjelenő hadtudománynak elsődleges célja, hogy az elavult és nem hatékony patriarchális szervezésű hadsereg helyett, egy új ütőképes, és a hegemóniát megszerezni képes hadsereg felállításának, megszervezésének, irányításának feltételeit felvázolja, egy új típusú háború, a hegemón-háború elméletét kidolgozza. Ahhoz hasonlóan, ahogy ekkoriban a politikai filozófiai gondolkozásban is jelentős fordulópontot hozott az, hogy az állami érdekeknek alárendelik-e a patriarchális érdekeket, a hadtudományi művek is akkor bizonyultak sikeresnek, előremutatónak, ha a hadsereg, a hadviselés érdekei alá tudták rendelni a patriarchális arisztokrácia érdekeit.
A hagyomány a Szun-ce ping-fa (Sunzi bingfa) szerzőjének Szun Vu (Sun Wu)t (孫武) (tiszteleti nevén: Szun-ce (Sunzi) (孫子); kb. i. e. 544 – i. e. 496) tartja, akinek életével kapcsolatban meglehetősen kevés adat maradt fenn. Feltehetően Vu (Wu) (吳) állam szülötte volt. A háború művészete című munkája hívta fel rá Ho-lü (Helü)nek (闔閭; i. e. 514–496), Vu (Wu) állam királyának figyelmét. Ho-lü (Helü) felismerte, hogy Szun-ce (Sunzi) olyan ember, aki tudja hogyan kell a hadsereget irányítani és kinevezte őt tábornokának. Több államot meghódított. Feltételezhető, hogy Szun-ce (Sunzi) sem élte túl uralkodóját, aki egy, a Jüe (Yue) (越) állam elleni vesztes csatában szerzett sérüléseibe halt bele. Anekdotikus életrajza A történetíró feljegyzéseiben olvasható.[m 1]
Szun Vu (Sun Wu) szerzőségével kapcsolatban azonban már a 13. században kétségek merültek fel. A Szung (Song)-kori neokonfuciánus tudós, Je Si (Ye Shi) (葉適; 1150–1223) még Szun Vu (Sun Wu) történetiségét is megkérdőjelezte azon az alapon, hogy neve, személye egyszer sem fordul elő a Co csuan (Zuo zhuan)ban. Ő volt az is, aki elsőként vetette fel, hogy a mű sokkal valószínűbb, hogy valamikor a Hadakozó fejedelemségek korában íródott, mintsem a Tavasz és ősz korszakban. Az ő véleményét azután a Szung (Song)- és Csing (Qing)-kori tudósok, valamint a modern kori kínai, japán és nyugati szakemberek is egyöntetűen elfogadták.[1]
Liang Csi-csao (Liang Qichao) (梁啟超; 1873–1929) úgy vélte, hogy Szun Vu (Sun Wu) egyik kései leszármazottja, a szintén hadvezér Szun Pin (Sun Bin) (孫臏; (kb. i. e. 380 – kb. i. e. 316) írhatta a művet.[2] Szakmai berkekben ez a vélekedés is igen elterjedt volt, egészen 1972-ig, amikor is egy régészeti feltárás során, egy Han-kori sírból elő nem került Szun Pin (Sun Bin) saját hadtudományos írása, a Szun Pin ping-fa (Sun Bin bingfa)[m 2]
A hagyomány továbbá a Szun-ce ping-fa (Sunzi bingfa)t tartja az első kínai hadtudományos műnek is. A modern filológia vizsgálatok azonban arra is fényt derítettek, hogy egyes, hasonló témájú szövegek a Szun-ce ping-fa (Sunzi bingfa) nyelvezeténél korábbi részleteket tartalmaznak. Így nem csak, hogy nem Szun Vu (Sun Wu) a szerzője, de még csak nem is a legkorábbi kínai hadtudományos mű.
Címe és változatai
Ma már szinte lehetetlen kideríteni, hogy eredeti formájában milyen és mekkora terjedelmű lehetett a Szun-ce ping-fa (Sunzi bingfa). A történelem során ugyan gyakorta hivatkoztak rá, és számos „könyvészeti” leírás is fennmaradt a művel kapcsolatban, de ezek gyakran egymásnak is ellentmondó adatokkal szolgálnak. Az alábbi táblázat a legfontosabb hivatkozásokat tartalmazza, amelyekben a mű terjedelmét is megjelölték. A pien (pian) (篇) a bambuszcsíkokra írt szöveg tekercsformájára vonatkozik, míg a csüan (juan) (卷) általában selyemre írt, felcsavart és a tekercsformában tárolt könyvek egységeire utal. Később, a könyvnyomtatás megjelenését követően mindkét szó 'kötet' vagy 'fejezet' értelemben volt használatos.
Forrás | Terjedelem |
---|---|
Si csi (Shi ji) 65. | 13 pien (pian) |
Han su (Han shu) 30. | 82 pien (pian) és 9 csüan (juan) illusztráció |
Csi lu (Qi lu) 《七錄》[m 3] | 3 csüan (juan) Cao Cao megjegyzéseivel |
2 csüan (juan) Meng Si (Meng Shi) (孟氏) megjegyzéseivel | |
2 csüan (juan) Sen Ju (Shen You) (176–204; 沈友) szerkesztésében | |
1 csüan (juan) illusztráció: „Szun-ce (Sunzi) nyolc hadrendjének ábrája” (Szun-ce pa csen tu (Sunzi ba zhen tu) 《孫子八陣圖》) | |
Szuj su (Sui shu) (《隋書》) 34. | 2 csüan (juan) Cao Cao megjegyzéseivel |
1 csüan (juan) Cao Cao és Vang Ling (Wang Ling) (?–251; 王凌) megjegyzéseivel | |
2 csüan (juan) „Szun Vu (Sun Wu) hadászati klasszikusa” (Szun Vu ping csing (Sun Wu bing jing) 《孫武兵經》) címen, Csang Ce-sang (Zhang Zishang) (張子尚) megjegyzéseivel | |
Csang Sou-csie (Zhang Shoujie) (Tang-korban; 張守節) | 3 csüan (juan) |
Fudzsivara Szukeio listája | 2 csüan (juan) |
Csiu Tang su (Jiu Tang shu) (《舊唐書》) 47. | 13 csüan (juan) Cao Cao megjegyzéseivel[m 4] |
Hszin Tang su (Xin Tang shu) (《新唐書》) 47. | 3 csüan (juan) Cao Cao megjegyzéseivel |
Csung ven cung mu (Chong wen zong mu) (《崇文總目》) | 1 csüan (juan) Cao Cao, Hsziao Csi (Xiao Ji) (6. sz.; 蕭吉), Csen Hao (Chen Hao) (陳皞) és Csin Lin (Jia Lin) (賈林) megjegyzéseivel |
2 csüan (juan) Ho Jen-hszi (He Yanxi) (何延錫) megjegyzéseivel | |
Csün csaj tu su cse (Jun zhai du shu zhi) (《郡齋讀書志》) 14. | 1 csüan (juan) Cao Cao megjegyzéseivel |
Ven hszien tung kao (Wen xian tong kao) (《文献通考》) 221. | 1 csüan (juan) Cao Cao megjegyzéseivel |
A Szun-ce ping-fa (Sunzi bingfa) első, név szerint ismert kommentátora Cao Cao (155–220) volt, aki a műhöz írt előszavában egyértelművé teszi, hogy bizonyos részeket kihagyva átszerkesztette a szöveget. Ma azonban már nem lehet tudni, hogy a szerkesztési munkálatainak eredményeképpen milyen mértékben, mely részleteiben változhatott meg az eredeti mű.[4]
A Han su (Han shu) 30. fejezetében két, nehezen azonosítható mű szerepel. Az egyik címe: „A Vu (Wu)-béli Szun-ce (Sunzi) háború művészete” (Vu Szun-ce ping-fa (Wu Sunzi bingfa) 《吳孫子兵法》); a másiknak pedig: „A Csi (Qi)-béli Szun-ce (Sunzi)” (Csi Szun-ce (Qi Sunzi) 《齊孫子》). Au utóbbiról az olvasható, hogy 89 pien (pian) terjedelmű, amelyhez 4 csüan (juan) illusztráció tartozik. Ez alapján felmerül a kérdés, hogy vajon két különböző műről van szó, vagy netán ugyannak a műnek két változatáról, s vajon ezek közül melyik maradt fenn?[5]
A kétségeket némiképp eloszlatta az 1972-es régészeti feltárás, melynek során a Jincsüesan (Yinyueshan)ban (銀雀山) (Linji (Linyi) 臨沂, Santung (Shandong)) egy, i. e. 138 és i. e. 114 között lezárt sírból számos, bambuszcsíkokra írt szöveg között nem csupán a Szun-ce ping-fa (Sunzi bingfa) 13 fejezete került elő, hanem az addig ismeretlen Szun Ping ping-fa (Sun Bin bingfa) 16 fejezete is. Vagyis ezeknek a szövegeknek a lejegyzésére Cao Cao működésének idejénél korábban került sor. A 13 fejezetes, töredékesen előkerült mű szövege nem mutat jelentős eltéréseket a későbbi, ma ismert szövegváltozattal, így megállapítható, hogy Cao Cao szerkesztési munkálatai korántsem voltak annyira drasztikusak, mint ahogy azt korábban feltételezni lehetett volna.[6]
A lelet tartalmaz továbbá 5 további, erősen rongálódott fejezetet is, melyeket stílusuk és tartalmuk alapján a Szun Ping ping-fa (Sun Bin bingfa) eladdig ismeretlen részeként azonosítottak.[7]
Kiadásai, kommentárjai
A Szung (Song)-dinasztia hatodik császára, Sen-cung (Shenzong) (宋神宗) (1048–1085) uralkodásának a „Ragyogó nyugalom” (Hszi-ning (Xining) 熙寧) elnevezésű korszakának ötödik esztendejében, vagyis 1073-ban elrendelte egy átfogó gyűjtemény összeállítását. Ebbe a hadtudományos kánonba – melyet végül 1080-ban hoztak nyilvánosságra – hét mű kapott helyet, melyek közül hat, részben vagy egészben még az ókorban (i. e. 5–i. sz. 1. sz.) íródott. A gyűjtemény A hadművészeti kánon hét könyve (Vu csing csi su (Wu qing qi shu) 《武經七書》) címet kapta, s a következő műveket foglalja magába:
- A háború művészete (Szun-ce ping-fa (Sunzi bingfa))
- Vu-ce (Wuzi)
- A tábornagy metódusai
- Tang Taj-cung és Li Vej-kung (Tang Taizong és Li Weigong) diskurzusa
- Vej Liao-ce (Wei Liaozi)
- Huang Si-kung (Huang Shigong) három stratégiája
- Taj Kung (Tai Gong) hat titkos tanítása
- A Vu csing csi su (Wu qing qi shu) 1080-as, Szung (Song)-kori kiadása a Szung-ce ping-fa (Songzi bingfa) 13 fejezetes (pien (pian)) 3 szakaszba (csüan (juan)) rendezett, kommentár nélküli változatát tartalmazza. Ez a szöveg található a Ho Csü-fej (He Qufei) (何去非; kb. 1023 után – 1095) által összeállított Hszü ku ji cung su (Xu gu yi cong shu) (《續古逸叢書》) című gyűjteményben (38.), melynek egy másolatát a Szeikadó (静嘉堂) könyvtár őrzi Tokióban. A 3 csüan (juan)os Szun-ce ping-fa (Sunzi bingfa) Liu Jin (Liu Yin) (劉寅) 1398-as megjegyzéseivel megtalálható a Vu csing csi su cse csie (Wu jing qi shu zhi jie) (《武經七書直解》) című gyűjteményben. Ehhez a kiadáshoz Li Min (李敏) írt előszót 1486-ban, és egy 1864-es, japán fakszimie kiadás alapján 1933-ban jelentették meg újra.[8]
- A Vej Vu-ti csu Szun-ce szan csüan (Wei Wudi zhu Sunzi san juan) (《魏武帝註孫子三卷》) című változat a Cao Cao kommentárjaival ellátott, Sung (Song)-kori kiadás másolata, amely megtalálható a Ping csing kuan cung su (Ping jing guan cong shu)ban (《平津館叢書》; 1800).[9]
- A Szun-ce ping-fa (Sunzi bingfa)hoz az első kommentárt Cao Cao készítette, de a Szung (Song)-korra már összesen 10 szerző látta el magyarázatokkal, értelmezésekkel. Ezeket gyűjtötte össze és szerkesztette kötetbe Csi Tien-pao (Ji Tianbao) (吉天保; 11–12. század), és adta közre Szun-ce si csia csu si szan csüan (Sunzi shi jia zhu shi san juan) (《孫子十家註十三卷》) címen. A fentebb már hivatkozott Cao Cao, Meng Si (Meng Shi), Csen Hao (Chen Hao), Csia Lin (Jia Lin) és Ho Jen-hszi (He Yanxi) mellett a tíz kommentárszerző közé tartozik még Li Csüan (Li Quan) (李筌; 8–9. század), Tu Mu (Du Mu) (杜牧; 803–52), Mej Jao-csen (Mei Yaochen) (梅堯臣; 1002–60), Van Csö (Wang Zhe) (王哲/皙) és Csang Jü (Zhang Yu) (張預). A tíz kommentárral ellátott szöveget 1555-ben Szun-ce csi csu (Szunzi ji zhu) (《孫子集註》) címen adták ki. Egy, az 1195 és 1224 között megjelent, ma a sanghaji (shanghai) könyvtárban őrzött példány címében tizenegy kommentárszerző van jelölve: Si-ji csia csu Szun-ce (Shiyi jia zhu Sunzi) (《十 一家註孫子》). Ebben Tu Ju (Du You) (杜佑; 735–812) kommentárja is szerepel.[10]
- A Csao Pen-hszüe (Zhao Benxue) (趙本學; A Ming-dinasztia idején) által összeállított Szun-ce su csiao csie jin lej (Sunzi shu jiao jie yin lei) 《孫子書校解引類》 változatot Liang Csien-meng (Liang Jianmeng) (梁見孟) jelentette meg a Vanli (Wanli)- (萬曆) korszakban (1573–1619). Ehhez Kuo Li-hua (Guo Lihua) (郭理化) írta az előszót 1615-ben. A mű jellegzetessége, hogy konkrét történelmi példákkal igyekszik érthetőbbé tenni az eredeti szöveget.[11]
Tartalma, szerkezet
Fejezet | Eredeti | Tőkei (1995)[m 5] | Tokaji (1997)[m 6] | Tokaji (2006)[m 7] | Édes (1996)[m 8] |
---|---|---|---|---|---|
I. | Si csi (Shi ji) (始計) | Alapvető elvek | A' præceptumok | A mérlegelés | A tervezés |
II. | Co csan (Zuo zhan) (作戰) | A hadvezetés | A' hadviselés | A hadviselés | A hadviselés |
III. | Mou kung (Mou gong) (謀攻) | A támadás kitervelése | A' stratagema | A támadás megtervezése | Támadás stratégiával |
IV. | Csün hszing (Jun xing) (軍形) | A forma | A' figura | Katonai elhelyezkedés | Taktikai felállás |
V. | Ping si (Bing shi) (兵勢) | Az erő | Az erő | Hadászati erő | Az erők és alkalmazásuk |
VI. | Hszü si (Xu shi) (虛實) | Az üresség és a teltség elve | A' gyönge és az erős | Erős és gyenge pontok | Erős és gyenge pontok |
VII. | Csün cseng (Jun zheng) (軍爭) | A hadsereg harca | A' sereg viadala | Manőverek | Manőverezés |
VIII. | Csiu pien (Jiu bian) (九變) | A kilenc változás | A' kilenc változás | Kilenc változás | A taktika variációi |
IX. | Hszing csün (Xing jun) (行軍) | A menetelő hadsereg | A' vonuló hadak | A vonuló hadsereg | A felvonuló hadsereg |
X. | Ti hszing (Di xing) (地形) | A terep-formák | Natura loci | A terep | A terep |
XI. | Csiu ti (Jiu di) (九地) | A kilenc terület | A' kilenc föld | A kilenc terep | A kilenc szituáció |
XII. | Huo kung (Huo gong) (火攻) | Tűzzel való támadás | Tűz által való támadás | Fölégetéses támadás | A tűz felhasználása támadásra |
XIII. | Jung hszien (Yong xian) (用間) | Kémek alkalmazása | A' kémeknek alkalmazása | Kémek alkalmazása | A kémek alkalmazása |
Hatása, fordításai
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/3a/The_Art_of_War-Tangut_script.jpg/220px-The_Art_of_War-Tangut_script.jpg)
Kínán kívül elsőként talán a japán stratégák figyeltek fel rá, akik a források tanúsága szerint már a 8. században tanulmányozták a Szun-ce ping-fa (Sunzi bingfa)t. Igen nagy hatása volt a később kialakult szamuráj kultúrára, melyben ismerete kötelező jellegű volt. A feljegyzésekből tudható, hogy olyan jelentős daimjók és sógunok forgatták haszonnal, mint Oda Nobunaga (1534 -1582), Tojotomi Hidejosi (1537-1598) vagy Tokugava Iejaszu (1543-1616).
Néhány évszázaddal később már a koreai katonai vezetők is kötelező jelleggel tanulmányozták és alkalmazták a Szun-ce ping-fa (Sunzi bingfa)ban leírtakat. Mivel mindkét nemzet műveltsége korai korszakában erősen a kínai írásbeliségen alapult, nem volt szükség arra, hogy akár japán, akár koreai fordítás készüljön. A mű egyik legrégebbi ismert és fennmaradt fordítása a 12. században készült tangut nyelven, amely Szun-ce (Sunzi) életrajza mellett a 7-11. és a 13. fejezetet tartalmazza.
A Szun-ce ping-fa (Sunzi bingfa) első nyugati nyelvű fordítása a francia jezsuita misszionárius, Jean Joseph Marie Amiot (1718-1793) (kínai nevén: Csien Tö-ming (Qian Deming) 錢德明) nevéhez fűződik, aki szemelvényes formában, más kínai hadtudományos művekkel együtt 1772-ben fordította franciára. A hagyomány szerint ezt a fordítást ismerte és tanulmányozta Bonaparte Napóleon (1769-1821) is.
Az első angol nyelvű fordítást Everard Ferguson Calthrop, brit katonatiszt készítette el 1905-ben a japán változat alapján, majd öt évre rá 1910-ben megjelent az első filológiailag pontos, szöveghű angol fordítás Lionel Giles (1875-1958) sinológusnak köszönhetően. Ugyanebben az esztendőben, 1910-ben készült el és jelent meg Bruno Navarra német nyelvű fordítása is. A történelmi dokumentumok tanúsága szerint a Szun-ce ping-fa (Sunzi bingfa) első német fordítása nem hiányzott a náci vezérkar prominenseinek, így Adolf Hitlernek a könyvtárából sem.
A Szun-ce ping-fa (Sunzi bingfa) mindezek mellett fontos szerepet játszott Csang Kaj-sek (1887-1975) és Mao Ce-tung (Mao Zedong) (1893-1976) hadműveleteinek kidolgozásában is. Võ Nguyên Giáp (1911-2013) vietnámi tábornok saját bevallása szerint sokat köszönhetett a Szun-ce ping-fa (Sunzi bingfa)nak abban, hogy győzelmet arattak a francia és amerikai csapatok felett. Tény, hogy Ho Si Minh (1890-1969) maga fordította vietnámi nyelvre a művet tisztjei számára.
A Szun-ce ping-fa (Sunzi bingfa) máig ható jelentőségét jól példázza, hogy az 1990-es években, az Öböl-háborúban Norman Schwarzkopf és Colin Powell tábornok is több ízben emlegette az ókori kínai hadvezér egyik-másik alaptézisét.
Fordításai
Magyar kiadásai
- Szun-ce: A hadviselés törvényei, ford: Tőkei Ferenc. Zrínyi Kiadó, Budapest, 1963
- Szun-ce: A hadviselés törvényei, ford: Tőkei Ferenc. Balassi Kiadó, Budapest, 1995
- Szun mester: A' hadakozás regulái, ford: Tokaji Zsolt. Terebess Kiadó, Budapest, 1997; Fapadoskonyv.hu, Budapest, 2010 ISBN 978-963-329-085-9
- Szun Ce: A hadviselés tudománya, ford: Édes Bálint. Göncöl Kiadó, Budapest, 1996, 1998, 2002, 2004, 2006, 2012 ISBN 963-9183-39-3
- Szun-ce: A háború művészete, ford: Szántai Zsolt – Tokaji Zsolt. Cartaphilus Könyvkiadó, Budapest, 2006 ISBN 978-963-7448-54-6
- Szun-ce: A háború művészete, ford: Tokaji Zsolt. Helikon Könyvkiadó, Budapest, 2015 ISBN 9789632273907
Megjegyzések
- ↑ Szun Vu (Sun Wu) életrajza A történetíró feljegyzései 65. fejezetében olvasható (lásd az eredeti szöveg:Shi ji (kínai nyelven). Chinese Text Project. (Hozzáférés: 2015. január 17.)) A magyarul Tokaji Zsolt fordításában olvasható (lásd Tokaji 1999. 4–9. o.), amelyet a Szun-ce (Sunzi) szócikk is tartalmaz.
- ↑ A több mint kétezeréven át elveszettnek hitt művet Tokaji Zsolt fordította magyarra. Lásd: Szun Pin: A háború művészete. Szukits Könyvkiadó, [Pécs] 2003. ISBN 963 9344 63 X
- ↑ A Szuj (Sui)-dinasztia hivatalos történeti művének, a Szuj su (Sui shu)nak (《隋書》) a 34. fejezetében olvasható.
- ↑ Nyilvánvaló hiba: a csüan (juan) helyett pien (pian) olvasandó.
- ↑ Szun-ce: A hadviselés törvényei. Balassi Kiadó, Budapest, 1995. ISBN 963 506 052 1
- ↑ Szun mester: A' hadakozás regulái. Terebess Kiadó, Budapest, 1997. ISBN 963 85631 8 4
- ↑ Szun-ce: A háború művészete. Cartaphilus Könyvkiadó, Budapest, 2006. 7–86. o. ISBN 978-963-7448-54-6
- ↑ Szun Ce: A hadviselés tudománya. Göncöl Kiadó, Budapest, 1996. ISBN 963-9183-39-3
Jegyzetek
- ↑ Gawlikowski–Loewe 1993. 447. o.
- ↑ Gawlikowski–Loewe 1993. 447. o.
- ↑ Gawlikowski–Loewe 1993. 447., 448. o.
- ↑ Gawlikowski–Loewe 1993. 448. o.
- ↑ Gawlikowski–Loewe 1993. 448. o.
- ↑ Gawlikowski–Loewe 1993. 448. o.
- ↑ Ames 1993. 127–144. o.
- ↑ Gawlikowski–Loewe 1993. 450. o.
- ↑ Gawlikowski–Loewe 1993. 450. o.
- ↑ Gawlikowski–Loewe 1993. 450., 451. o.
- ↑ Gawlikowski–Loewe 1993. 451. o.
Irodalom
- ↑ Ames 1993.: Roger Ames. Sun-Tzu: The Art of Warfare. The Random House Publish ing Group, New York – Toronto. ISBN 0-345-36239-X
- ↑ Gawlikowski–Loewe 1993.: Krzysztof Gawlikowski – Michael Loewe. "Sun tzu ping fa 孫子兵法". In Michael Loewe (ed.). Early Chinese Texts: A Bibliographical Guide. The Society for the Study of Early China and the Institute of East Asian Studies, University of California. 446–455. ISBN 1-55729-043-1
- ↑ Sawyer 1993.: Ralph D. Sawyer. The Seven Military Classics of Ancient China. (Transl. and commentary: R. D. Sawyer – Mei-chün Sawyer) Westview Press, Boulder – San Francisco – Oxford 1993. ISBN 0-8133-1228-0
- ↑ Tokaji 1999.: „Szemelvények A történetíró feljegyzéseiből. A két Szun-ce és Wu K'i életrajza”. In Kínai–magyar irodalmi gyűjtemény II/5. Budapest: Balassi Kiadó, 1999
- ↑ Tokaji 2006.: A tábornagy metódusa. (Fordította: Tokaji Zsolt) In Szun-ce: A háború művészete. Budapest, Carthaphilus Kiadó, 2006. 133–168. o. ISBN 963 744 854 3
Kapcsolódó szócikkek
Külső hivatkozás
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4c/Wikisource-logo.svg/50px-Wikisource-logo.svg.png)
- A Szun-ce ping-fa (Sunzi bingfa) teljes szövege kínaiul, Lionel Giles angol fordításával – Chinese Text Project
Ókorportál
Kína-portál