Trois couleurs: Blanc
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/93/Flag_of_France_%281794%E2%80%931815%2C_1830%E2%80%931974%29.svg/22px-Flag_of_France_%281794%E2%80%931815%2C_1830%E2%80%931974%29.svg.png)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/12/Flag_of_Poland.svg/22px-Flag_of_Poland.svg.png)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/f3/Flag_of_Switzerland.svg/20px-Flag_of_Switzerland.svg.png)
poljski
engleski
Prethodi: | Sl(ij)edi: |
Tri boje: Plavo | Tri boje: Crveno |
Tri boje: Belo na Internet Movie Database
Tri boje: Bijelo (francuski Trois couleurs: Blanc) je humorna art filmska drama iz 1994. u francusko-poljsko-švicarskoj koprodukciji koju je režirao Krzysztof Kieślowski, a napisali sam Kieślowski i Krzysztof Piesiewicz. To je drugi dio njegove 'trilogije o tri boje' koja istražuje francuske revolucionarne ideale u moderno doba: ostali filmovi su Tri boje: Plavo i Tri boje: Crveno. Glavne uloge tumače Zbigniew Zamachowski i Julie Delpy. Bijelo se bavi temom jednakosti, te prati Poljaka Karola Karola kojeg je ostavila supruga u ponižavajućim okolnostima u Parizu, izgubi novac, svoj dom i prijatelje, ali se kao siromah u Varšavi odluči na povratak jednakosti u životu uz pomoć bogaćenja radi osvete.
Tri boje: Bijelo je, za razliku ostala dva filma trilogije, puno komičiniji, te se često navodi kao komedija, a i sa 87 minuta je najkraći film serijala. Dobio hvalospjeve kritičara te je nominiran za nekoliko nagrada.
Glavne uloge
- Zbigniew Zamachowski - Karol Karol
- Julie Delpy - Dominique Vidal
- Janusz Gajos - Mikołaj
- Jerzy Stuhr - Jurek
- Aleksander Bardini - advokat
- Grzegorz Warchoł - elegantni čovjek
- Cezary Harasimowicz - Inspektor
- Jerzy Trela - gosp. Bronek
- Teresa Budzisz-Krzyżanowska - Madame Jadwiga
Nagrade
Film je nominiran za Zlatni medvjed na Berlinaleu, gdje je Kieslowski dobio Srebrnog medjevda za najboljeg režisera.
Kritike
Roger Ebert je cjelokupnu trilogiju 2003. uključio u svoj popis 'Velikih filmova':
U trilogiji, Plava je anti-tragedija, Bijela anti-komedija a Crvena anti-romansa. Sva tri filma nas zgrabe sa narativnim zanimanjem. Oni su metafizički kroz primjer, ne kroz teoriju: Kieslowski priča parabolu, ali ne propovijeda lekciju... Zbigniew Zamachowski u Bijelom je napušten od svoje lijepe žene (Delpy) nakon što je prošao kroz velike muke da ju preseli u Pariz. Natrag doma, u Poljskoj, on želi skupiti milijune kako bi mogao biti njoj ravan, i dobiti svoju osvetu."
– Roger Ebert[1]
Priča zbog prenatrpanosti uglavnom iscrpljuje gledateljevu koncentraciju da bi se pohvatali svi odnosi i zbivanja - Kieslowski je nesumnjivo redatelj mirnog ritma - ali njezina je andegdotalnost u pojedinim trenucima stvarno neobična i poticajna.
– Arsen Oremović[2]
Filmski leksikon navodi sljedeće o filmu:
Bijelo (Srebrni medvjed u Berlinu) je crna krimi komedija o opsesiji, osveti i iskupljenju, protkana suptilnom ironijom i mnogo privlačnija široj publici. Kao i u Plavom, ljubav na kraju nadvladava mržnju i nerazumijevanje, a likovi dobivaju priliku da započnu nov život, dok osnovnoj temi slojevitih ljudskih osjećaja i odnosa redatelj pridodaje osobno viđenje dezintegracije svoje domovine u postkomunizmu. Ti su motivi izraženi prepoznatljivim prosedeom koji naglašava vizualnu ljepotu svakoga kadra, atmosferu i psihol. analizu karaktera, što omogućava iznimne glum. kreacije. Posebice je karakteristična uporaba prolepsi i analepsi koje ilustriraju lajtmotiv filma – povratak na staro odnosno uskrsnuće prošloga (npr. Karol se u sudnici prisjeća vjenčanja i nevjeste u bijelom), što također pridonosi namjernom poništavanju jasnih vremenskih granica i dojmu cikličnosti događaja.[3]
Izvori
Eksterni linkovi
- Three Colors: White na sajtu IMDb
- Three Colors: White na AllRovi-u
- Three Colors: White na Rotten Tomatoes-u (en)
- Criterion Collection - esej Colin MacCabe
- p
- r
- u
- Tramwaj (1966, kratki)
- Urząd (1966)
- Koncert życzeń (1967)
- Zdjęcie (1968)
- Z miasta Łodzi (1969)
- Fabryka (1970)
- Przed rajdem (1971)
- Refren (1972)
- Robotnicy '71 (1972)
- Między Wrocławiem a Zieloną Górą (1972)
- Podstawy BHP w kopalni miedzi (1972)
- Przejście podziemne (1973)
- Murarz (1973)
- Prześwietlenie (1974)
- Pierwsza miłość (1974)
- Personel (1975)
- Życiorys (1975)
- Klaps (1976)
- Szpital (1976)
- Blizna (1976)
- Spokój (1976)
- Z punktu widzenia nocnego portiera (1977)
- Nie wiem (1977)
- Siedem kobiet w różnym wieku (1978)
- Amator (1979)
- Dworzec (1980)
- Gadające głowy (1980)
- Krótki dzień pracy (1981)
- Przypadek (1981)
- Bez końca (1984)
- Krótki film o zabijaniu (1987)
- Krótki film o miłości (1988)
- Dekalog (1988)
- Siedem dni w tygodniu (1988)
- Podwójne życie Weroniki (1991)
- Trzy kolory. Niebieski (1993)
- Trzy kolory. Biały (1993)
- Trzy kolory. Czerwony (1994)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/76/Krzysztof_Kie%C5%9Blowski_Portrait_1994.jpg/95px-Krzysztof_Kie%C5%9Blowski_Portrait_1994.jpg)